Advent 1/2012

Příloha Impulz (pro mladé i ty ostatní…)

Str. 25-28.

http://advent.advent-orion.cz

----------

O Bohu, o církvi a o misii trochu jinak

Jako adventisté věříme v přítomnou pravdu, tj. poselství pro dnešní dobu, evangelium pro dnešek. Ne vždy si však uvědomujeme, co to obnáší. Průkopníci naší tradice víry nám zanechali odkaz, abychom nepřijímali bezmyšlenkovitě to, co objevili ti před námi, ale abychom pečlivě hledali a zkoumali Boží slovo v kontextu naší vlastní generace. To však vyžaduje aktivní přístup, svěží promýšlení obsahu i forem naší víry ve světle Písma. Myslím, že proto nám vedení církve zprostředkovává různé biblické týdny, misijní kurzy, semináře, materiály, proto naše vzdělávací instituce vytrvale pokračuje ve výzkumu. Díky Bohu za všechny tyto možnosti a zkušenosti.

Skutečnost uvedená výše dala podnět ke vzniku série článků. Tyto úvahy se vracejí k novozákonním textům o Ježíši, učednících a rané církvi a nabízejí jiný pohled na realitu. Vždy bylo pro nás důležité a dávali jsme velice správně důraz na to, abychom byli pravou Boží církví. Jak ale poznáme, že jsme nejen pravou Boží církví se správnou věroukou, ale že jsme součástí Božího království, o kterém tak často mluvil Ježíš? Jak zjistíme, že je naše křesťanská praxe v souladu nejen s adventistickými průkopníky, ale také s Ježíšovými učedníky?

Cílem této série je probudit, motivovat a inspirovat mezi čtenáři ty, které Pán Bůh povolal za misionáře a apoštoly do naší společnosti, jež je stále ještě víc ateistická než křesťanská. Pokud cítíš, že tě tvůj duchovní život ne zcela uspokojuje a chceš se posunout kousek dál, jestliže cítíš uvnitř neodbytnou touhu prožívat s Bohem víc než doposud a připadá ti, že lidé tam venku v ulicích potřebují proměňující dotyk Boží lásky, nejsi sám. Pokud jsi ochoten připustit, že Bůh ve své svrchovanosti může dát pocítit svou přítomnost a zakusit sílu víry i lidem, kteří se třeba nikdy neobjeví ve sboru, a že k tomu zve ke spolupráci právě svou milovanou církev, pak nasedni, vyrážíme.

Petr Činčala

Když je ve sboru hlučno...

Už jste někdy byli v synagoze na bohoslužbě? Já jsem tam ještě nebyl, ale zaujal mě článek na internetu s názvem „Spor ohledně hluku v synagoze skončil u nejvyššího soudu“, ve kterém si muslimka žijící poblíž synagogy stěžovala na hluk. Na základě její stížnosti se dostavili čtyři environmentální inspektoři, kteří uzavřeli své šetření zprávou, že se jedná o zákonnou nepřístojnost, která by měla být zastavena. Inspektoři ve své zprávě popisovali, že slyšeli hlasité „jásání, tleskání a bouchání, opěvování, kvílení a dupání na podlahu“ alespoň při šesti příležitostech. Vyjádřili se, že hluk byl tak hlasitý, že pronikal stěnami v sousedství a způsoboval „vibraci podlahových nosníků“, vyrušoval konverzaci a sledování televizních programů... (http://forum.mpacuk.org/showthread.php?t=22367).

Ježíš měl ve zvyku chodit do synagogy. A v evangeliu Lukáše 4,14–30 se dočítáme, že i on se postaral minimálně o jeden podobný rozruch:

„Ježíš se vrátil v moci Ducha do Galileje a pověst o něm se rozšířila po celém okolí. Učil v jejich synagógách a všichni ho velmi chválili. Přišel do Nazareta, kde vyrostl. Podle svého obyčeje vešel v sobotní den do synagógy a povstal, aby četl z Písma. Podali mu knihu proroka Izaiáše; otevřel ji a nalezl místo, kde je psáno: ‚Duch Hospodinův jest nade mnou; proto mne pomazal, abych přinesl chudým radostnou zvěst; poslal mne, abych vyhlásil zajatcům propuštění a slepým navrácení zraku, abych propustil zdeptané na svobodu, abych vyhlásil léto milosti Hospodinovy.‘ Pak zavřel knihu, dal ji sluhovi a posadil se; a oči všech v synagóze byly na něj upřeny. Promluvil k nim: ‚Dnes se splnilo toto Písmo, které jste právě slyšeli.‘ Všichni mu přisvědčovali a divili se slovům milosti, vycházejícím z jeho úst. A říkali: ‚Což to není syn Josefův?‘ On jim odpověděl: ‚Jistě mi řeknete toto přísloví: Lékaři, uzdrav sám sebe! O čem jsme slyšeli, že se dálo v Kafarnaum, učiň i zde, kde jsi doma.‘ Řekl: ‚Amen, pravím vám, žádný prorok není vítán ve své vlasti. Po pravdě vám říkám: Mnoho vdov bylo v Izraeli za dnů Eliášových, kdy se zavřelo nebe na tři a půl roku a na celou zemi přišel veliký hlad. A k žádné z nich nebyl Eliáš poslán, nýbrž jen k oné vdově do Sarepty v zemi sidónské. A mnoho malomocných bylo v Izraeli za proroka Elizea, a žádný z nich nebyl očištěn, jen syrský Náman.‘ Když to slyšeli, byli všichni v synagóze naplněni hněvem. Vstali, vyhnali ho z města a vedli ho až na sráz hory, na níž bylo jejich město vystavěno, aby ho svrhli dolů. On však prošel jejich středem a bral se dál.“

Našli jste nějakou novou souvislost? Pojďme se nejprve podívat blíž na synagogu, abychom měli představu. Nebyla to velká místnost, rozlohou tak 13 na 8 metrů, ženy seděly v jednom rohu, muži v hlavní části místnosti. Nebyla tam kazatelna, židle byly rozestavěné každá jiným směrem do kroužků po 3–5. Když došlo na čtení Bible, jeden člověk povstal a přečetl pasáž. Pak diskutovali v malých skupinách a modlili se – buď jeden za všechny, nebo ve skupinách. Jak už bylo naznačeno výše, zpívali zvučně, hýbali se u toho, tančili, bohoslužba byla interaktivní záležitostí.

Tak se to nejspíš odehrávalo i v našem příběhu. Ježíš přišel do svého domácího městečka, kde vyrůstal a kde ho lidé znali. V sobotu šel podle svého zvyku do shromáždění, kde potom na výzvu vstal, aby četl ze svitku proroka Izajáše: „Duch Hospodinův jest nade mnou; proto mne pomazal, abych přinesl chudým radostnou zvěst; poslal mne, abych vyhlásil zajatcům propuštění a slepým vrácení zraku, abych propustil zdeptané na svobodu, abych vyhlásil léto milosti Hospodinovy...“ (L 14,18–19; srov. Iz 61,1–2.)

Ježíš nedočetl větu, zavřel knihu (velký svitek), podal ji asistentovi a posadil se. Místnost naplnila zvláštní atmosféra očekávání, oči všech přítomných byly na něj upřeny. Ježíš pronesl: „Toto slovo, které jste právě slyšeli, se dnes naplnilo.“ Údiv vystřídalo napětí mezi lidmi, kteří souhlasně pokyvovali hlavou a nechali se hladit jeho slovy. Jako kdyby k nim mluvil někdo úplně jiný než syn truhláře Josefa, jejich souseda.

Poté začal Ježíš „vířit hladinu“. Byl doma mezi svými, nebylo tedy potřeba žádných servítků. Řeknete mi, že pomáhám cizákům a o své blízké se nestarám. Když totiž Ježíš začal působit veřejně, odstěhoval se do Kafarnaum, které leželo u severního břehu Galilejského jezera na periferii Izraele a dalo se charakterizovat jako světské či pohanské město (http://www.followtherabbi.com/Brix?pageID=2071). Ono platí i zde, jak se říká, že nikdo není doma prorokem. To není nic nového. Vezměte například proroka Elijáše. Kam ho poslal Bůh, když neměl co jíst? I když bylo hodně vdov v Izraeli, poslal ho k oné vdově do Sarepty v zemi sidónské. Anebo prorok Elizeus – i když bylo mnoho malomocných v Izraeli, nikdo z nich nebyl uzdraven, jen Náman ze Sýrie. (Viz 1Kr 17,8–24 a 2Kr 5,1–19.)

To když Ježíš dořekl, jako kdyby píchl do vosího hnízda. Jeho slova vyvolala takovou bouři emocí, že shromáždění neshromáždění, sobota nesobota, lidé hnali Ježíše ven z města až na sráz hory nad jezerem, na níž město stálo, aby ho svrhli dolů. Ježíšovi se podařilo v klidu mezi nimi projít a tak skončila jeho návštěva domoviny.

Přirozeně nás zajímá, co přesně vedlo k takové bouři? Proč působila Ježíšova slova jako bomba, i když vše začalo tak slibně?

To, že jim Ježíš dával za vzor vdovu z fénické Sarepty, bylo příliš „silné kafe“. A zmínkou o tom arogantním bezbožném Námanovi to už vůbec dodělal. Co tím chtěl říci? Že k těmto bezbožníkům měl Bůh blíž než k Židům? Jak to vůbec mohl Ježíš vyslovit?

Po celá staletí Židé velmi hrdě pěstovali svou náboženskou identitu. Jejich Bůh sice nebyl na rozdíl od rukama vyrobených bůžků těch okolních národů vidět, ale byl Bohem bohů, nejmocnějším vládcem vesmíru. On vyvolil izraelský národ, aby na nich demonstroval svou velikost a zahrnul je svou přízní ve všech oblastech. Okolním národům se mohlo o tom jen zdát a Židé byli na to náležitě hrdí a pyšní. Byli vyvoleným národem se všemi privilegii, jaká jen může udělit sám Stvořitel celého světa.

Stalo se v dávných dobách, že byli Bohu nevěrní a Bůh je obvykle nechal upadnout do spárů těch či oněch nepřátel z okolních národů, ale když pak k němu opět volali, odvraceli se od páchání zla a slibovali hory doly, vždy se nad nimi znovu slitoval. A na to čekali i teď jako na smilování. Nadvláda Říma jim vůbec nebyla po chuti. Komu by také byla, když okupanti byli tak krutí a nelítostní. Dost už bylo ponižování. Však přijde Mesiáš, oddělený Bohem, a vysvobodí je. Vykoná pomstu nad Římany a všemi ostatními nepřáteli. Židé sekali dobrotu podle svého nejlepšího přesvědčení. Dodržovali nejen Boží zákon, jak se domnívali, ale i svou tradici. Velmi pečlivě se stranili všech neznabohů, nemorálníků a neznalců, dbali na rituální čistotu, zabíjeli jedno zvíře za druhým, aby Bohu dokázali, že jsou čisti, že jsou hodni toho, aby opět projevil svou přízeň a vrátil staré zlaté časy krále Šalomouna.

Když Ježíš onoho sobotního dopoledne povstal a začal číst známý text, nemohli se ubránit myšlence, že třeba přichází čas, kdy chce Bůh odpovědět na jejich naříkání a splnit svůj slib. Z Ježíše vycházela zvláštní energie, v jeho slovech byla neodolatelná moc. Ano, čte náš oblíbený text, ano, slyšíme radostnou zprávu, naše rány budou obvázány, naše důstojnost opět vzkříšena, budeme osvobozeni z útlaku. Konečně ti Libanonci, arabové a ostatní zažijí náš – ehm, vlastně Boží hněv. Čti to, Ježíši, do konce. Co říká text? Přijde DEN POMSTY NAŠEHO BOHA. (Pokračování citovaného textu z Iz 61,1–2.)

Že Ježíš nepřečetl klíčové místo citované pasáže, to se dalo ještě tolerovat. Ale když začal nepřístojně překrucovat jednoznačné proroctví, které naprosto zapadalo do židovského sebepojetí, a tvrdit, že se vysvobození z útlaku, uzdravení ran, otevření očí a projev Božího slitování vztahuje právě na ty, kteří si podle Židů zasluhují pomstu, tak to byl vrchol. Nazaretští nebyli žádnými extrémními nacionalisty, jenže Ježíšova slova smetala ze stolu podstatu jejich náboženství. Jako by Ježíši unikla pointa dějin a smyslu židovského národa. To zabolí. Zázraky nezázraky, takového revolucionáře, kterému nic není svaté, nebudou tolerovat. A tak už tenkrát synagoga nezklamala, bohoslužba vyústila v podívanou, za kterou by se nestyděl ani režisér Mel Gibson.

Otázkou je, o co Ježíši šlo. Provokace? Nedostatek diplomacie? Revoluce? Mesiášský syndrom? Inu, možná tak trochu ze všeho. Řečeno v kostce: Izraeli, uniklo vám, o co Bohu jde. A mne Bůh poslal, abych vám to ukázal. Který z lidských velikánů by si vedl hned v úvodu hůře? Ježíšova kariéra mohla mít velmi strmý vzestup – počínaje sobotním dopolednem v domovském městě, kde představil své programové prohlášení. Stačilo jen málo – nechat ze sebe udělat symbol naplnění židovských ambicí.

Jaké jsou naše ambice? Na čem si v našem sboru zakládáme my? Na co jsme hrdí a co čekáme od Ježíše? Určitě nás Ježíš dnes už nemůže překvapit? Možná by stálo za to vrátit se k modelu bohoslužby v synagoze. Ani z historie rané církve se nikde nedočteme, že by se kázalo a sedělo tak, jak jsme zvyklí dnes. Pokud platí rčení, že historie se opakuje, pak by nám při všem klidu, řádnosti a uspořádanosti bohoslužeb mohlo uniknout něco naprosto zásadního…

Petr Činčala