Advent 2/2012

Příloha Impulz (pro mladé i ty ostatní…)

Str. 25-30.

http://advent.advent-orion.cz

----------

Zachráněn může být KDOKOLIV…

Víte o tom, že přesvědčení může být pěkně ošemetné? Manželský pár se opakovaně dostával do sporu pokaždé, když připravovali kapra. Žena tvrdila, že kaprovi se musí nejdříve uřezat hlava a pak se teprve může péci, její manžel všemožně argumentoval, že je to neopodstatněné, že to třeba není. Tento spor byl zdrojem napětí mezi nimi nejen o každých Vánocích. Nemohli se za žádnou cenu dohodnout. Až v pozdějších letech se manželka při jedné příležitosti zeptala své matky už v pokročilém věku, jak to vlastně s tím kaprem je, proč se mu musí řezat hlava a proč to jinak nejde. Matka jí na to odpověděla: „Ále, kaprovi jsme řezali hlavu, protože se nám nevešel na pekáč.“

Vezměte si Židy a Palestince – dodnes jsou v trvalém napětí a konfliktu. Vyřeší se někdy jejich spor? To nemůžeme s jistotou říci, protože se táhne už dva tisíce let. Židé tenkrát tvrdili, že Bůh má být uctíván pouze v Jeruzalémském chrámu, Palestinci (Samaritáni) věřili na základě tradic svých otců, že Bůh se má uctívat pouze na hoře Garizim (J 4,19–24), což byla jedna z příčin nejen rozepří, ale i jejich vzájemné nenávisti.

Židé považovali Jeruzalém za Boží království. Střed Božího království byl zejména v chrámu. Izrael pak byl rozšířeným teritoriem Božího království. (Není divu, že návrat Židů do svaté země byl jejich aspirací v průběhu dějin už od dob babylonského exilu v 7. až 6. století př. n. l. Platí to dodnes. Jen od druhé světové války do Izraele emigrovalo na 3 miliony Židů.) Od toho se odvíjela jejich identita, kým jsou. Židé věřili, že Bůh s nimi má exkluzivní smluvní vztah a miluje je, protože žijí v zaslíbené zemi a straní se všech ostatních lidí (tj. pohanů), protože oni nepatří do Božího království a Bůh je nemiluje. Židé se jich mají stranit, nestýkat se s nimi, nemít s nimi nic společného, aby se neznečistili.

Jak to vlastně mělo být? Když se promiskuitní Samaritánka (se kterou by se věřící Žid vůbec nebavil) Ježíše zeptala, jak to vlastně je, co jí řekl? Ále, Bůh se měl uctívat v Jeruzalémském chrámu proto, aby se lidé připravili na příchod Mesiáše. Nicméně Židé a Palestinci se nesnášejí dodnes, jako by vysvětlení od samotného Boha pro ně bylo málo. Na náboženství je něco tak magického, že když se ti, kteří ho vyznávají, mýlí, nepřesvědčí je ani sám Bůh…

Zvláště Matouš ve svém evangeliu poukazuje na Ježíšovo vysvětlení „uřezané hlavy kapra“. Když Ježíš oznamuje, že se přiblížilo Boží království, jako by tím chtěl dát všem najevo, že teď už je pekáč větší, tj. že Boží království je větší než Izrael a Jeruzalém, že Boží království může zahrnovat KOHOKOLIV – i lidi z okolních národů.

Oprávněně nás napadne, jestli to lze nějak doložit. Inu, pojďme se na to podívat blíž. Když Ježíš začal svou službu, přestěhoval se na hranice Izraele a své působení začal v Kafarnaum mezi „pohany“ (Mt 4,13–17). Že si toho Židé všimli a že jim to bylo krajně nepříjemné, je patrné z incidentu v nazaretské synagoze, o kterém už jsme pojednali v minulém čísle Adventu. V průběhu své služby za to byl Ježíš kritizován a odsuzován (Mt 9,11).

I samotným Ježíšovým učedníkům (židovského původu) byl tento Ježíšův koncept poněkud cizí. Jednou byl Ježíš obklopen zástupem na židovské straně Galileje. Uzdravoval a učil. Hned ten den večer za ním přišli učedníci a starostlivě mu naznačovali, že lidé mají hlad a že je třeba postarat se o ně. A Ježíš tehdy zázračně nasytil pět tisíc rodin (Mt 14,13–20). Většina těchto lidí byla patrně zaregistrovaná v synagogách. O několik týdnů později byl Ježíš na pohanské straně Galileje a věnoval se těm „ostatním“ lidem. Je zvláštní, že v tomto případě učedníci neprojevili sebemenší péči. Uběhly celé tři dny, dokud se sám Ježíš nezastavil a neřekl: „Je mi líto zástupu, neboť již tři dny jsou se mnou a nemají co jíst. Poslat je domů hladové nechci, aby nezemdleli na cestě.“ Požádal učedníky, aby mu je pomohli nasytit. Tak Ježíš zázračně nasytil čtyři tisíce rodin (Mt 15,29–39). Tito lidé – jak lze z kontextu vyvodit – byli nejspíše buď jiného vyznání, nebo dokonce bez vyznání.

V této argumentaci můžeme pokračovat dále. Když Matouš hned na začátku svého vypravování uvádí Ježíšův rodokmen, aby bylo na první pohled jasné, že Ježíš je kvalifikován na Mesiáše, protože je potomkem Davida, jde ještě o krůček dál. Dovolí si něco velmi neobvyklého. Mezi všemi jmény otců uvádí ve čtyřech případech i jméno matky – a jak už asi víte, jedná se o ženy, které jednak nejsou židovského původu a navíc mají nechvalnou pověst. Tento přehmat Matouše je konzistentní s jeho intencí poukázat zejména židovským čtenářům na fakt, že do Božího království může patřit KDOKOLIV.

Opravdu? Přesvědčte se sami. Kdo upozornil židovského krále Heroda na narození Mesiáše? Mágové z dalekého východu. Krátce po narození se Ježíši přišli poklonit stoupenci východního náboženství, kteří ve své knihovně našli svitky předpovídající jeho narození a byli kvůli tomu ochotni podstoupit velmi dalekou a nepohodlnou cestu. A tak bychom mohli pokračovat dál. Jméno Ježíš znamená, že Bůh je záchrana pro všechny. Ježíšova přezdívka měla být Immanuel, což je Bůh s námi (Mt 1,23).

Během Ježíšovy veřejné služby můžeme narážet na velmi zajímavé momenty, které jasně znovu a znovu potvrzují, že Bůh zahrnuje do své působnosti KOHOKOLIV. Vezměte římského důstojníka, kterým Židé opovrhovali. Byl pro ně symbolem bezbožné krutovlády Římanů. Ve městě Kafarnaum přišel za Ježíšem s tím, že jeho pomocník je ochrnutý a hrozně trpí. Když mu Ježíš slíbil, že se na něj přijde podívat a že ho uzdraví, důstojník mu řekl: „Pane, nejsem hoden, abys vstoupil pod mou střechu; ale řekni jen slovo, a můj sluha bude uzdraven. Vždyť i já podléhám rozkazům a vojákům rozkazuji; řeknu-li některému ‚jdi‘, pak jde; jinému ‚pojď sem‘, pak přijde...“

Stejně tak, jak byl Ježíš udiven nevírou Židů ve své domovské synagoze, kde ani nemohl kvůli tomu pomoci lidem a uzdravit je, byl udiven vírou tohoto důstojníka. Svým výrokem znovu dává najevo, že v otázce spasení může dojít k nepředpokládanému zamíchání karet. Zachráněn může být někdo, kdo z pohledu Židů (anebo i z našeho?) na záchranu naprosto není kvalifikován, a naopak, někdo splňuje všechna lidská kritéria pro záchranu, přesto může o spasení přijít. „Tak velikou víru jsem v Izraeli nenalezl u nikoho. To vám říkám, že mnozí od východu i západu přijdou a budou stolovat s židovskými otci v království nebeském; ale jejich potomci, dědici tohoto království budou vyvrženi ven do tmy; tam bude pláč a skřípění zubů“ (Mt 8,5–13).

Pro ilustraci ještě jeden příklad. Ježíš se zrovna nacházel na pohanském území, tedy „v zahraničí“. Přišla za ním jedna kananejská žena a škemrala o uzdravení své dcery. Učedníci nabádali Ježíše, aby se jí zbavil, a on v tu chvíli kupodivu přistoupil na jejich naléhání a ženě řekl: Víš, já uzdravuji jen nemocné Židy, je mi líto. Když přesto naléhala dál, Ježíš přitvrdil a poctil ji urážkou s rasistickým podtextem: Nesluší se vzít chleba dětem a hodit jej psům. Ona na to: Ovšem, Pane, jenže i psi se živí z drobtů, které spadnou ze stolu jejich pánů. Její odpověď, na kterou Ježíš zjevně čekal, přinesla další příležitost nalít „čistého vínka“ učedníkům a ženě sdělit dobrou zprávu: Ženo, tvá víra je veliká; staň se ti tak, jak chceš. A v té chvíli se její dcera doma uzdravila.

Že by zachráněn mohl být KDOKOLIV? I ten, kdo nechodí do sboru a není křesťan? Že by spasen mohl být i nevěřící ateista nebo náš soused buddhista? Přesně to Ježíš opakovaně a mnohými způsoby dával najevo. Člověku až mrazí v zádech při pomyšlení, že se toto poselství dozvídáme právě od Matouše, toho zkorumpovaného podvodníka a zrádce, který vybíral od svých krajanů daně pro vládnoucí Římany a přitom se na jejich úkor ještě obohacoval. Ježíši, je pro nás neuvěřitelné, že jsi ho povolal, ale díky za to. Kdo jiný mohl věrohodněji říci, jaký je rozdíl mezi lidským a Božím pojetím záchrany? Matouš zažil na vlastní kůži obojí, takže věděl, o čem píše.

Co z toho pro nás plyne dnes? V Ježíši už není žid, buddhista, křesťan, muslim, ani ateista. V Ježíši jsou všichni jedno. S Ježíšem už není třeba „sekat kaprovi hlavu“. Jako by Matoušovo poselství dnes znělo: Boží království není o nádherných kostelích a vlivných institucích. K Bohu mají někdy blíž „nevěřící“ lidé; uctívají ho, aniž by chodili na bohoslužby, do shromáždění… Boží království zahrnuje i odpadlíky, se kterými si nevíme rady a které pouštíme k vodě. Jakoby se Boží království v modlitebnách projevovalo někdy snad jen okrajově, jakoby se víra objevovala tam, kde nemá, kam bychom nevkročili, ani kdyby nás za to platili.

Otázka k dalšímu zamyšlení: Jak se tedy lidé stávají součástí Božího království? A jakou roli v tom hraje církev?

Petr Činčala

-----

Motosnění 2011

Co bych tak mohla napsat o křesťanském motorkářském srazu Motosnění 2011?

Myslím, že bych mohla napsat například to, že je to víkendová mezigenerační akce pro všechny příznivce motorek. V pátek jsme motosraz zahájili slavnostním ohněm. Na sobotu byla v Červeném kostele na Perštýně v Liberci připravená motobohoslužba s písněmi a také s krátkými scénkami, vše na téma celého motosrazu „Na hraně“. Po bohoslužbě měli účastníci i příchozí z města možnost prohlédnout si krásný Červený kostel, občerstvit se pohoštěním a potom vyrazit na vyjížďku s krátkou zastávkou na rozhledně Rašovka zakončenou v Novém Městě pod Smrkem. A odtamtud zpět do Liberce na koncert kapel Deep Inside a Kaiser Band a také na křeslo pro hosta, do kterého se posadil Tomáš Kalivoda, jehož cesta k Bohu byla velmi komplikovaná a mimo jiné vedla také přes vězeňskou celu.

Sobota večer byla ukončena překvapením v podobě kouzelníka, který nám zakončil celý sobotní program. V neděli probíhalo v Novém Městě pod Smrkem pro všechny účastníky srazu adrenalinové dopoledne. Vyzkoušet mohli atrakce, jako jsou skákací boty, jízda na koních, jeřáb vyzdvihl odvážlivce do 30metrové výšky, avšak největší úspěch měla vozítka Segway, mimo jiné moji velcí favorité, jejichž kvalitu zkoušelo mnoho účastníků svými odvážnými kousky. Naštěstí to všichni účastníci ve zdraví přežili a já doufám, že se s nimi budu moci opět setkat na dalším ročníku křesťanského motorkářského srazu Motosnění 2012. Doufám, že se tato skvělá parta v příštím roce opět rozroste.

Lenka Salavová

-----

Víkend duchovní obnovy

V listopadu 2011 se v pražských Kunraticích konal Víkend duchovní obnovy mládeže, na který se sjelo kolem třiceti účastníků ze všech koutů Čech. Účast byla zdůvodňována různě – někteří doufali, že zde navážou na nezapomenutelnou atmosféru letošního kongresu, další se těšili na čas strávený se svými kamarády a našli se i takoví, kteří cítili potřebu právě oné osobní duchovní obnovy. Ať tak či onak, věřím, že si každý mohl přijít na své. Osvědčený tým organizátorů (Vašek Vondrášek, Honza Libotovský, Vlasta Marušák a Péťa Stehlíková) se o to postaral naplánováním rozmanitých aktivit, při nichž byla ústředím tématem a průvodcem zejména biblická podobenství.

Program začal páteční večeří, po které následovalo sdílení – dozvěděli jsme se, co kdo z nás od víkendu očekává, ale také jsme si mohli vyslechnout řadu osobních výpovědí o duchovním „boji“ a zkušenostech, které provázejí naše životy. Bylo příjemné zjistit, že většině z nás nechybí důvěra a ochota se otevřít. Páteční program byl prokládán zpěvem chval, ve kterém někteří z nás pokračovali ještě dlouho do noci.

Sobota se nesla právě v duchu Ježíšových podobenství. V rámci sobotního dopoledne jsme se společně i ve skupinách zamýšleli nad podobenstvím o boháči a Lazarovi. Po obědě nás při krátké vycházce čekala výzva ztvárnit Podobenství o deseti družičkách jako činohru, pantomimu nebo balet a nadto předvést ostatním živý obraz zachycující moment, který nám v příběhu připadá zlomový. Nácviku předcházela diskuze o podobenství, o tom, jak si ho vykládáme a v čem je pro nás inspirující. Předváděná dramata pak byla vtipným zpestřením celého dne. Poslední podobenství, kterému jsme se věnovali, bylo podobenství o marnotratném synovi. Netradičně jsme se ho však pokoušeli vnímat zejména očima onoho druhého, staršího bratra, „zpruzeného pracanta“ – a také očima v podstatě osamělého Otce. Při přidružené aktivitě vzniklo společné výtvarné dílo, do něhož mohl každý vtisknout svůj vlastní prožitek vztahu s Bohem a to, v pozici kterého z bratrů se cítí být. Celý den byl program prokládán křesťanskými hudebními klipy všeho druhu, společným zpěvem a modlitbami. Večer ještě proběhla diskuze o pokrytectví, někteří však volili alternativní program – spánek nebo procházku po Praze.

Nedělní dopoledne obsahovalo shrnutí pro nás důležitých myšlenek a modlitební chvilku ke každému z podobenství a před úplným zakončením víkendu a společnou konverzační modlitbou ještě povídání o tom, jak duchovně růst.

Jsem přesvědčena o tom, že víkend duchovní obnovy byl pro každého šancí zastavit se, nechat se obohatit a duchovně se posunout. Nakolik kdo tuto šanci využil, mohu těžko zodpovědět, leccos se dá ale usuzovat z atmosféry celého víkendu a z řady kladných reakcí.

Motto „Spěchej domů“ tak pro nás v neděli bylo výstižným dvojsmyslem. Díky Bohu za to.

Johana Žižková