Advent 6/2012

Příloha Impulz (pro mladé i ty ostatní…)

Str. 25-28.

http://advent.advent-orion.cz

----------

Být či nebýt Kristovým učedníkem

12. března 2012 se na internetu objevil článek o „nejvirovějším“ videu v historii (http://mashable.com/2012/03/12/kony-most-viral). Během šesti dnů ho zhlédlo více než sto milionů lidí z celého světa a komentovalo přes půl milionu příspěvků. Profesionálně provedené video pojednává o ugandském vojenském diktátorovi, který unáší tisíce dětí a dělá z nich vojáky a sexuální otroky. Cílem kampaně spojené s tímto videem je vybrat peníze na pomoc dětem a vzbudit co největší ohlas, který by přiměl americkou i ugandskou vládu jednat, aby byl tento diktátor ještě během roku 2012 zničen a děti zachráněny. Objevilo se však další video, které upozorňuje, že se jedná o zkreslené informace a peníze mohou být zneužity. V každém případě tento snímek i celá kampaň vyvolává obdiv díky masivnímu rozšíření během krátkého času, které lze charakterizovat jako sociální pandemii.

Když se zeptáte teenagerů, jaké je nejsledovanější video na internetu, sdělí jméno kluka, který v 16 letech zveřejnil na Youtube klip se svou písničkou. Během dvou let ho zhlédlo téměř tři čtvrtě miliardy lidí na celém světě (http://www.youtube.com/watch?v=kffacxfA7G4&ob=av2e). O tom, jak se šířila zpráva o Ježíši před dvěma tisíci lety, teenageři už tolik neřeknou, nedokážou si představit, že tenkrát nebyl žádný Facebook nebo Twitter, že se chodilo pěšky a že se novinky šířily ústně. Jak se zvěst o něm tenkrát mohla šířit jako nezadržitelný virus? Co na ní bylo tak přitažlivého?

Učedníci vsadili na Ježíše. Jejich představy o něm se jim však postupně bortily, až přišlo trpké zklamání o Velikonocích. První signál, že něco nehraje, donesly Marie a Jana (Viz příběh z L 24). Ale novinu, že hrob je prázdný a Ježíš je snad i naživu a vstal z mrtvých, učedníci zprvu považovali za blouznění, tlachání a výplod fantazie. Kleofáš a ještě další učedník se po emočně vypjatém víkendu vydali pěšky na tříhodinovou cestu do Emauz, snad aby si tam v ústraní vyčistili hlavu. Po cestě vše znovu probírali a snažili se událostem přijít na kloub.

Zabráni do rozhovoru si téměř nevšimli, že se k nim přidal další poutník. Jeho otázka je opravdu dostala. O kompak to mluvíte? Proč tolik smutku? Jak může někdo jít z Jeruzaléma a nevědět o ukřižování Ježíše? Možná Ježíše zajímalo, co se dělo, když byl mrtev, nebo jak jeho ukřižování vnímali ostatní. Proto je obratně přiměl k tomu, aby Ježíši vyprávěli o Ježíši. Z jejich slov bylo cítit, že mají smíšené pocity a nevědí, co si o tom všem myslet. „Neznámý“ poutník jim začal zasvěceně objasňovat, jak se na Ježíši naplnily prorocké texty od první až po poslední knihu Starého zákona. Zaujal je natolik, že ho přesvědčili, aby nešel dál ve tmě, ale připojil se k nim na cestě do Emauz a zůstal s nimi na večeři. Když se pomodlil za jídlo a začal ho dělit, blesklo jim hlavou – vždyť je to Ježíš! V tu chvíli zmizel, jako kdyby otočil kouzelným prstenem.

Nové porozumění Písmu a setkání s Ježíšem je natolik zapálilo, že se bez váhání vydali za tmy zpátky do Jeruzaléma, aby se o svůj zážitek podělili s ostatními. I když dorazili v noci, mezi učedníky bylo stále živo. Převládala sice skepse, přesto sílil paprsek naděje – prý se Ježíš ukázal i Petrovi! Najednou se mezi nimi objevil Ježíš se svým pozdravem: „Pokoj vám!“ Reakce byla něco na způsob: „Uáááá, duch!“ protože Ježíš nepoužil dveře a budil dojem přízraku. A tak byl nucen vyděšeným učedníkům ukázat své probodené ruce a nohy a chtěl něco k jídlu, aby konečně věřili, že je to on...

Když se s nimi setkal po svém vzkříšení, mluvil k nim, jedl s nimi a oni se ho mohli dotýkat, nastal v jejich životě velký obrat. KONEČNĚ jim začaly docházet souvislosti mezi textem Písma a tím, co se dělo před jejich zraky, s kým doopravdy měli tu čest být. Neznáme přesný obsah všech Ježíšových hovorů po jeho vzkříšení, mezi řádky je ale patrné, že do života učedníků přinesly zásadní změnu. Vše začalo do sebe zapadat. Kupodivu ne tak, jak jim to vštěpovali rodiče, ne tak, jak to slyšeli od náboženských autorit, a už vůbec ne podle jejich vlastních představ. Jako by se do mysli Kristových následovníků nahrál nový operační systém. S Božími Windowsy najednou po třech a půl letech intenzivního učení dávaly věci perfektní smysl, srdce tlouklo rychleji, slzy radosti se tlačily do očí, krůpěje potu stékaly nadšením.

Aha, Mesiáš Ježíš přišel, aby sloužil, ne aby si dal sloužit (Mt 20,28; Mk 10,45), největší ve vesmíru se stal nejmenším, jednička nulou, Pán otrokem, aby zachránil, a ne aby odsoudil (J 3,17). Z lidského hlediska se Ježíš na Mesiáše Spasitele nekvalifikoval, ale právě to byl podle proroctví jeden ze signálů vtěleného Boha, který prozřetelně odmítl použít svou moc podle lidských představ. Na jedné straně byl bezmocný a nepomohl si, ani když umíral nejkrutější smrtí, na druhé straně disponoval neomezenou Boží mocí, kterou používal pro blaho utištěných, hladových, žíznivých, chudých, nemocných, handicapovaných. V něm se Boží sláva zahalila do toho nejobyčejnějšího a nejprostšího formátu, aby bylo zjevné, že zachraňuje Bůh, a ne člověk (Fp 2,5–10).

Zapomenuté proroctví o tom, že Kristus bude trpět a třetího dne vstane z mrtvých, se naplnilo! Nyní se v Ježíšově jménu budou otevírat dveře do Božího království všem lidem na celém světě! (Mt 16,18.19) Přístup ke klíčům má každý, kdo si přizná a vyzná své hříchy (více viz článek „Jak můžeme být ve tvém království?“), přijme Ježíšovo odpuštění a stane se jeho učedníkem. Ježíšova církev (společenství) vzniká a rozvíjí se do té míry, do jaké učedníci chápou a prožívají realitu toho, že Ježíš je skutečný Mesiáš poslaný Bohem.

Tím bylo Ježíšovo poslání na této zemi naplněno. Zbývalo už jen pár posledních vět před tím, než se vznese před zraky učedníků a zmizí v oblacích: Zůstaňte ve městě, dokud nebeský Otec nepošle svého Ducha, jak slíbil, abyste byli vybaveni Boží mocí. Pak budete pomáhat lidem zbavit se depresí, šířit dobrou zprávu poznanými i nepoznanými jazyky, získáte Boží imunitu, abyste mohli působit neohroženě navzdory nebezpečí a nástrahám, přinesete uzdravení nemocným. Mně je dána veškerá vesmírná moc. Nezůstávejte na jednom místě, běžte mezi lidi, jděte do každé etnické skupiny a pomozte lidem stát se mými následovníky… I když mne už nebudete vidět tak jako doposud, jsem s vámi až do úplného konce.(L 24,49; Mk 16,17.18; Mt 28,18–20)

Těmito posledními slovy Ježíš pomyslně předal svým následovníkům certifikát k jejich povolání. Už nebyli pouze jeho studenti (učedníci), ale stali se apoštoly (Apoštol = poslaný) – rybáři lidí (Mt 4,19). Elektrizující mise, která se měla šířit jako vlna tsunami, vycházela z předpokladu, že Boží království je pro všechny. Koho tato vlna zasáhla, tomu přinesla do života nové hodnoty, novou identitu, nový řád, novou lásku, novou naději, novou víru, novou rovnováhu, novou energii, novou kvalitu. Získávání studentů/učedníků pro Krista doprovázely projevy Boží láskyplné moci.

To je příběh starý cca 2 000 let. Může se odehrát i dnes? Co to znamená být Ježíšovým učedníkem? Jak poznám, jestli jím jsem nebo nejsem? Já že mám získávat pro Ježíše učedníky? Jak se to vůbec dělá? Jak se lidé dnes mohou stát Ježíšovými učedníky?

Většina lidí ve sboru souhlasně kývne na tvrzení, že smyslem a posláním církve je vést lidi k víře v Krista, k poznání pravdy, ke křtu, aby se oslovení lidé stali součástí církve. Jenže v praxi značná část členů církve oddělí pro Ježíše relativně malou část svého volného času (nejčastěji sobotní dopoledne), a sice k tomu, aby konzumovala programy církve.

Chováme se podobně jako klienti, kteří pravidelně chodí na preventivní vyšetření, jestli jim náhodou něco není, a když je, tak jim jsou (z kazatelny?) předepsány léky, které pak buď podle vlastního uvážení aplikují, anebo také ne. Často fungujeme jako fanoušci sportovního klubu, který sponzorujeme a kam chodíme sledovat a hodnotit hrstku aktivních sportovců. Žel že se za křesťany běžně považují i ti, kteří nejsou „aktivními sportovci“ a Ježíš není jejich „trenérem“. Málokdo se pozastaví nad tím, že mohu být členem církve, aniž bych byl celoživotním aktivním studentem Ježíše.

Málokdo se pozastaví nad tím, že jsme Ježíšovo poslední přání a odkaz zdeformovali. Ježíš řekl „jděte mezi lidi“, my říkáme „lidi, kteří mají zájem, přijdou sami“. Tento přístup názorně ilustruje zažitý postup, jak vzniká nový sbor. Postaví se modlitebna (anebo se pronajme prostor), připraví se pestrý program včetně přednášek a zvou se lidé (často prostřednictvím pozvánek do schránek, plakátů na vývěsných plochách a inzercí v novinách či jiných médiích). Načež se organizátoři vroucně modlí, aby Bůh na jejich programy přivedl nové lidi.

Ježíš řekl „získávejte učedníky“, my řekneme „získávat učedníky není naše práce, to mají na starosti ti povolaní, co jsou k tomu vyškoleni, mají na to víc času a jsou za to placeni“. Asi by nám to ani moc nešlo, pokud sami nejsme učedníky. Pravdě jsme byli vyučeni před křtem a to už je nějaký ten pátek. Pokud to opravdu máme nastaveno takovým způsobem, nejsme učedníky Krista už jen proto, že ignorujeme jeho klíčový pokyn, poslední vůli. A pokud nejsme jeho učedníky, je nereálné, abychom úspěšně pomáhali druhým stát se Kristovými následovníky. Právě proto jsou křesťané někdy jen přívrženci, sympatizanti, fanoušci Ježíše, ale ne jeho studenti. Co tedy obnáší být jeho učedníkem dnes?

Tehdy učedníci všeho nechali a šli za ním. Byli s ním, poslouchali ho, učili se od něj jednat a dělat věci jako on. A při závěrečné zkoušce učednictví Ježíš položil Petrovi tyto otázky. Za prvé: Miluješ mne víc než ti ostatní? (J 21,15–17) Ježíši, může znít dnes, vždyť víš, že jsem lajknul tvůj facebookový profil a vůbec jsem se nestyděl. Ježíšova reakce: To nestačí. Miluj lidi okolo sebe a pomáhej jim. Za druhé: Opravdu mě miluješ? Odpověď: No, tak daleko ještě nejsem, ale ty sám víš, že tě mám rád. Hodnocení: Pečuj s láskou o lidi, které ti pošlu do cesty. Za třetí a naposledy: Máš mě alespoň rád? Uf, zkouška je náročnější, než by kdo předpokládal. Po Petrovi Ježíš nechce vědomosti, ale jde pod kůži. Na jeho otázku se těžko odpovídá, jenže právě na ní stojí a padá následování Ježíše.

Každý sám ať čestně zváží, podle čeho lidé poznají, že jsme křesťané – adventisté. Podle slov Krista existuje jediné rozlišovací znamení, jak lze rozpoznat jeho následovníky, a tím je vzájemná láska, láska jiného druhu, Ježíšova láska (J 13,35). Zapadá to do naší náboženské filozofie? Učednictví nespočívá jen v předávání informací. Když se lidé nechají vyučovat ve znalostech Bible, nastudují proroctví, pochopí plán spasení, přijmou požadavky a podmínky členství v církvi, ještě nejsou učedníky Krista.

Být učedníkem znamená být s Ježíšem a učit se od něj, být jako on, tj. neurážet se, nebát se, nedusit v sobě hněv či hořkost, odpustit bezpráví, milovat ty, kteří nás nemají v lásce a tak dále. Paradoxně se tomu více než církevní společenství věnují spíše nízkoprahová centra, poradny, semináře osobnostního růstu. Proč? Není křesťanství o následování Krista a poslušnosti jemu?

Získávat učedníky tudíž znamená věnovat lidem čas, navázat s nimi spojení, otevřít se jim, sdílet se s nimi, naslouchat jim, koučovat je a přivést do bodu, kdy se denně učí od Krista, jak by žil on, kdyby byl na jejich místě. Že je to náročné? Podívejme se, jak to dělal Ježíš. Ovlivnil sice řadu lidí, dotkl se jich, změnil jejich životy, ale během své tří a půl leté služby se zaměřil na dvanáct učedníků, respektive na tři učedníky, těm se věnoval ve dne v noci a na konci intenzivní přípravy jim řekl: Pošli to dál. Je to málo? Výsledkem je „nejvirovější“ hnutí v historii. Chceme být jeho součástí? Být učedníky Krista a získávat pro něj další? Hledajících je hodně, učedníků málo! (L 10,2)

Petr Činčala